Krajské energetické koncepce a SEA
Ing. arch. Martin Říha

	Zpracování krajských energetických koncepcí ukládá nový energetický zákon, žádný zákon České republiky však zatím neukládá, aby byl posouzen jejich vliv  na životní prostředí, to učiní teprve připravovaná novela zákona č. 100/2001 Sb., o posuzování vlivů na životní prostředí. Teprve jí bude do českého právního řádu implementována Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/42/EC o posuzování vlivů některých plánů a programů na životní prostředí, kterou se povinnost podstoupit proces SEA rozšiřuje jednak na další obory, jednak z celostátních koncepcí a územních plánů velkých územních celků i na regionální a lokální koncepce.
	Přesto některé osvícenější kraje, zpracovávající své krajské energetické koncepce, je podrobují SEA procesu dobrovolně. Je to jednak výraz vědomí si odpovědnosti vůči vlastnímu obyvatelstvu, že aktivity s možnými výraznými důsledky na životní prostředí je důležité z tohoto hlediska korigovat, jednak jsou si jistě vědomy toho, že při jakékoliv žádosti o finanční přispění z fondů EU na opatření 
a záměry, obsažené v koncepci, je posouzení vlivů na životní prostředí nezbytnou podmínkou, bez které není žádost přijata.
	Jak takové energetické koncepce zpracovávat a jak zajistit co nejlepší výsledky i z hlediska posouzení vlivů koncepce na životní prostředí? Lze se poučit např. z Metodiky posuzování vlivů regionálních rozvojových koncepcí na životní prostředí, vydané MŽP v edici Planeta č. 3/2001 a zpracované ve spolupráci s REC, s několika osobami s oprávněním pro posuzování vlivů na životní prostředí, se zástupci environmentálních hnutí a s MMR. Tato metodika je sice vázána na zkušenosti s dosud platnou domácí právní úpravou, danou zák. č. 244/1992 Sb., o posuzování vlivů rozvojových koncepcí a programů na životní prostředí, v platném znění, ale zobecňuje dostatečně praktické zkušenosti za 11 let používání § 14 zákona a předjímá mnohé z toho, co obsahuje i zmíněná směrnice EU, takže postup nebude nutno po přijetí novely zák. č. 100/2001 Sb. zásadně měnit.
	Aby se v metodice popsaný postup posouzení vlivů na životní prostředí dal optimálně uplatnit, především by posuzovaná koncepce měla mít standardní a logickou strukturu, tzn. analytickou část, popisující výstižně výchozí stav a trendy, právní a ekonomické „okolí“, dále tzv. SWOT analýzu, která charakterizuje silné a slabé stránky, potenciály (příležitosti) a ohrožení, pak by měla následovat návrhová část, obsahující jakousi „vizi“ žádoucího vývoje, který může být zpracován ve více variantách. Podle nich pak stanoví strategické cíle (věcné i regionálně diferencované), rozpracované pak do konkrétnějších opatření a programů, kterými se koncepce realizuje. Nedílnou součástí dobré koncepce je i navržení systému monitorování skutečných dopadů koncepce v území pro zajištění zpětné vazby a včasných korekcí při nepředvídaných negativních důsledcích realizace navržených opatření a také volba výstižných indikátorů pro toto monitorování. Samozřejmou součástí je implementační plán, doplněný o návrh finančních zdrojů k realizaci koncepce a určení konkrétní odpovědnosti za úspěšnou realizaci jednotlivých opatření i celkovou koordinaci.
	Pokud koncepce má tuto strukturu, odpovídající i chronologii logicky na sebe navazujících kroků při zpracování koncepce, dovoluje práci na jejím vyhodnocení z hlediska vlivů na životní prostředí nedělat až nakonec, nad hotovým dílem, ale „prolnout“ ji výhodně k oboustrannému prospěchu s jednotlivými fázemi zpracování vlastní koncepce „per partes“. Není to sice  při dobře zpracované koncepci nezbytné, ale takový postup zajišťuje, že se včas odhalí chyby každé dílčí fáze zpracování koncepce hned v zárodku, lze je včas napravit a nepokračuje se ve vadné práci, což by se vymstilo na jejím konci. Pokud se vyhodnocení vlivů na životní prostředí zadá až po skončení práce na koncepci, může vyhodnocení vytknout nedostatky a chyby, které vrací práci daleko zpět, rostou časové ztráty a intenzita nedorozumění mezi předkladatelem koncepce a zpracovatelem vyhodnocení vlivů na životní prostředí, roste nechuť něco zpětně korigovat a tím obvykle vyhodnocení a stanovisko příslušného orgánu o vlivech na životní prostředí je kritičtější a v krajním případě až záporné.
	Při souběžném zadání práce na koncepci a tzv. „SEA-týmu“ může tento tým posoudit úplnost a správnost analytické části, výběr variant, vizi, strategické cíle i navržená opatření vždy hned poté, co jsou vypracována jejich pracovní znění, a může tak přispět rozhodující měrou k tomu, aby environmentální hlediska a souvislosti nebyly opomenuty nebo podceněny v žádné fázi práce na koncepci. Po těchto korekcích lze organizovat k jednotlivým fázím i dílčí veřejná projednání. Výsledkem v optimálním případě je, že koncepci nelze z hlediska hodnocení jejích vlivů na životní prostředí nic vytknout a vyhodnocení i stanovisko příslušného orgánu jsou kladná bez připomínek nebo jen s nepodstatnými podmínkami.
	Tato obecná zkušenost z posuzování regionálních rozvojových koncepcí v minulosti je plně aplikovatelná i na územní energetické koncepce. Tam, kde jsou orgány kraje zvyklé přibírat odborníky na životní prostředí, zástupce environmentálních hnutí do samotných týmů zpracovatelů koncepcí 
a jednat s veřejností již v průběhu prací na koncepci mají výsledky zřetelně lepší, než tam, kde se vyhodnocení provádí až na konci nebo vůbec. Z krajů, se kterými přichází pracovníci odboru strategické EIA při takových příležitostech do styku je to opakovaně kraj Plzeňský, který se dobrovolně podvoluje procesu SEA na svých koncepcích nad rámec zákona a tuto zásadu dodržuje, v poslední době i kraj Jihočeský, Jihomoravský požádaly o „dobrovolnou SEA“ na své koncepční materiály, ač to podle zákona není nutné. Na druhém „pólu“ je kraj Zlínský, který si od Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně nechal zpracovat rozklad, zpochybňující i posuzování územních plánů velkých územních celků poté, co jejich pořizování přešlo z MMR na kraje.
	Metodicky zajímavá je i pro nás právě projednávaná krajská energetická koncepce Jihočeského kraje a její SEA. Jednak svým „indiferentním“ vztahem k JE Temelín a snahou pokrýt energetické potřeby kraje i bez něj, se zajímavým zdůvodněním, že kraj tímto zdrojem nedisponuje 
a v případě ohrožení válečným konfliktem nebo teroristickým útokem by musel být preventivně odstaven a nepřispěl by tak k spolehlivosti dodávky energie právě v době potřeby, jednak významným důrazem na obnovitelné zdroje energie, zejména využití potenciálu kraje v tvorbě biomasy, dále pak použitím početného týmu odborníků a multikriteriálním vyhodnocením k stanovení priorit, opatření 
a realizačních programů i jejími výsledky. O tom by tu však měli hovořit spíše její autoři ze CityPlanu a V.I.P. Také tam se podařilo zatáhnout čilá environmentální hnutí již do dílčích fází zpracování koncepce a je to na ní znát. Pro zájemce sděluji, že je nyní zveřejněna na www – stránkách Jihočeského kraje a její SEA tamtéž a navíc i na stránkách MŽP. Je zřejmé, že se žádoucí principy pro hodnocení vlivů koncepcí na životní prostředí snáze dostávají do života tam, kde mají orgány veřejné správy blíže ke konkrétnímu regionu a jeho obyvatelům a  předmět posouzení je konkrétnější, než celostátní, mnohdy příliš obecné, abstraktní a na území vzdáleně vázané koncepce, zpracovávané ústředními orgány státní správy.
	Ještě jeden aspekt důležitý pro úspěšnou SEA krajských energetických koncepcí bych rád zdůraznil. Kraje podle nových zákonů zpracovávají nejen energetické koncepce, ale i koncepce ochrany ovzduší, odpadového hospodářství, spolupracují na plánech povodí, pořizují územní plány velkých územních celků. Pro mnohé z těchto oborů existují i celostátní oborové či resortní koncepce 
a samozřejmě i Státní politika životního prostředí a  Státní program ochrany přírody a krajiny ČR. Zpracovatelé krajských energetických koncepcí a SEA týmy by měly usilovat o to, aby všechny tyto koncepce, programy a plány, týkající se téhož správního území, byly vnitřně provázány, nebyly navzájem v rozporu, což by snížilo jejich věrohodnost a realizovatelnost a důvěru občanů ve schopnost krajských zastupitelstev odpovědně a kvalifikovaně vládnout. Mělo by to patřit ke stavovské cti těch odborníků, kteří pro tato zastupitelstva pracují.
	
Ing. arch.  Martin  Říha ( * 1945 )

Autorizovaný architekt, urbanista, nositel osvědčení k posuzování vlivů na životní prostředí.
Od získání vysokoškoského diplomu v roce 1968 pracoval ve státní správě a projekci na úseku územního plánování, z toho 10 let na ONV Děčín, 11 let na SvčKNV v Ústí nad Labem, 3 roky na MŽP ČR jako náměstek ministra, 7 let ve funkci výrobního náměstka ředitele a.s. Terplan Praha, nyní pracuje na MŽP ČR ve funkci ředitele odboru strategické EIA.